Denne historien handler om en mann ved navn Harold Crick.
Og om armbåndsuret hans.
Hele Harolds liv besto av tall.
Endeløse beregninger og bemerkelsesverdig få ord.
Armbåndsuret sa enda mindre.
Hver eneste hverdag i 12 år—
—børstet Harold sine 32 tenner 76 ganger.
38 ganger fra side til side.
38 ganger opp og ned.
Hver eneste hverdag i 12 år—
—knyttet Harold slipset sitt med en enkel Windsor—knute.
I forhold til den doble sparte han opp til 43 sekunder.
Armbåndsuret syntes det fikk halsen hans til å se tykk ut.
Men det sa ingenting.
Hver eneste hverdag i 12 år—
—løp Harold 6 kvartaler med nesten 57 trinn per kvartal—
—for med nød og neppe å nå bussen 08. 17.
Armbåndsuret nøt den friske brisen som kjærtegnet urskiven.
Og på hver eneste hverdag i 12 år—
—gjennomgikk Harold 7. 134 selvangivelser—
—i sitt arbeid hos skatteetaten.
Regulativ 1.469—2 BI. Takk.
Hva er 89 ganger 1417?
—126113. —Da stemmer det.
Han unte seg bare 45. 7 minutters lunsjpause...
...og 4.3 minutter kaffepause.
Armbåndsuret tok tida.
Ellers levde Harold et liv i ensomhet.
Han gikk alene hjem.
Han spiste alene.
Og hver eneste kveld presis kl. 23. 13—
—gikk Harold til sengs alene.
Armbåndsuret la han på nattbordet ved siden av seg.
Alt dette var selvsagt før det som skjedde på onsdag.
På onsdag snudde armbåndsuret opp ned på absolutt alt.
—Du kjøpte den! —Ja, det gjorde jeg.
STILLINGSANNONSER
Harold ville nok ha sagt—
—at denne onsdagen var som alle andre onsdager før den.
Han begynte den...
Han begynte den slik han alltid gjorde.
Hallo?
Han begynte den slik han alltid gjorde.
—Mens andre... —Er det noen der?
Mens andre fantaserte om hvordan dagen ville utarte seg—
—eller prøvde å klamre seg til en svinnende drøm. —
—holdt Harold bare tellingen på tannpussen.
Hvem sa det? Hvordan vet du at jeg holder telling?
Det var utrolig hvordan dagligdagse...
Det var utrolig...
Det var utrolig hvordan dagligdagse rutiner i Harolds liv. —
—ting han tok for gitt. Skulle gå hen og bli katalysator—
—for et helt nytt liv.
Harold løp til bussen. Skoene knirket noe så forferdelig —
—i møtet med asfalten.
Og selv om det var en ganske ekstraordinær dag—
—som Harold ville huske resten av livet. —
—oppfattet Harold den bare som en onsdag.
Hørte du det?
Stemmen som sa: " Oppfattet Harold den bare som en onsdag"?
Nei, hørte du det? " Oppfattet Harold den bare som en onsdag."
—Hvem er Harold? —Det er meg.
Det går bra, Harold. Det er onsdag.
Glem det.
Harold kunne ikke konsentrere seg om jobben.
Tankene fløy hit og dit. Han var fraværende.
Harold, hva er 67 ganger 453?
En kollega spurte ham om produktet av 67 og 453.
—Pratingen din forstyrrer meg. —Men han var blank.
—Harold svarte fort... —Ingenting. 30351.
—Men svaret var faktisk 31305. —Vent litt...
31305. Unnskyld.
Jeg har akkurat tatt en forsikringsmann.
Han hadde oppført vannscooteren som arbeidskjøretøy.
Det er en skam at det ikke deles ut pris til årets revisor.
Går det bra med deg?
Dave, jeg blir forfulgt.
Hvordan det? Du beveger deg jo ikke.
Av en stemme.
Jeg blir forfulgt av en kvinnestemme.
Hva sier hun?
Hun forteller.
Du stirrer bare på esker. Hva forteller hun?
Jeg måtte slutte å arkivere. Hør godt etter.
Papirets skraping mot mappen hadde samme tone—
—som en bølge som slår mot sanden.
Harold tenkte at han hver dag hørte så mange bølger—
—at de måtte utgjøre et dypt og endeløst osean.
—Hørte du det? —Lyden av mappene?
Nei, stemmen.
Nei.
Det skumle er at jeg faktisk forestiller meg et endeløst osean.
—Hvilket osean? —Det lyden... Glem det.
—Nye saker. Hygg dere. —Takk.
En baker—
—og en obligasjonsmegler.
Best du tar bakeren.
Faen! Faen! Faen!
—Jævla misfoster! —Jeg forstår deg godt.
Drit og dra, skatteoppkrever!
skatteoppkrever!
Kan vi snakke om dette et annet sted?
Nei. Vi skal snakke om det her.
Det framgår av saken at du bare betalte en del av skatten i fjor.
—Bare 78%. —Ja.
—Var det med vilje? —Ja.
Da hadde du vel forventet bokettersyn?
Jeg hadde forventet en bot...
...eller en alvorlig reprimande.
En reprimande? Vi er ikke i folkeskolen. Du stjal fra staten.
Nei, jeg stjal ikke fra staten. Jeg betalte bare ikke hele beløpet.
Du kan ikke bare unnlate å betale skatt.
—jo, det kan jeg. —Da får du bokettersyn.
Bare hvis jeg anerkjenner din rett til å revidere meg.
Min revisjon er i full gang.
Jeg må gjennomgå dine regnskaper for de siste tre årene.
Storartet.
Nei, det er slett ikke storartet.
Jeg er tilhenger av å lappe hull i veien—
—og bygge lekeplasser og herberger.
Det betaler jeg med glede skatt til.
Jeg er bare ikke tilhenger av—
—at regjeringen bruker en formue på opprustning, —
—sanering av fallerte virksomheter og kampanjebidrag.
Så det har jeg ikke betalt skatt til.
Jeg tror jeg skrev et brev til dere om det.
Brevet som innledes med "Kjære imperialistiske svin"?
Ja.
Det du beskriver, er anarki. Er du anarkist?
Du spør om jeg er medlem...
Av en anarkistisk forening, ja.
—Har anarkister en forening? —Det tror jeg nok.
Er de samlet?
Jeg vet ikke.
Ville ikke det stride mot hensikten?
Harold hadde vanskelig for å se Miss Pascal som revolusjonær.
At hennes slanke armer løftet protestplakatene.
Å se hennes veldreide ben flykte fra tåregass.
Harold var ikke vant til å fantasere. —
—så han gjorde sitt beste for å forholde seg nøktern.
Men forgjeves. Han klarte ikke å la være—
—å forestille seg henne kjærtegne fjeset hans med en fjærlett finger.
Han forestilte seg henne i et badekar—
—i ferd med å barbere bena.
Og han forestilte seg henne naken. —
—henslengt på senga hans.
—Mr. Crick... —Hva er det?
Du stirrer på puppene mine.
Nei, det tror jeg ikke jeg kunne gjort.
I motsatt fall forsikrer jeg deg om at det var i embets medfør.
Unnskyld. Jeg er ikke helt meg selv i dag. Jeg kommer tilbake på tirsdag.
Harold var både forvirret og vred da han kom ut av bakeriet.
—Hold kjeft! —Han forbannet Gud i himmelen.
Nei, jeg forbanner deg! Hold kjeft og la meg være i fred!
Se deg for!
Unnskyld meg...
Unnskyld.
Er du Miss Eiffel?
—Ja. —Hva driver du med?
—Jeg driver research. —Forstyrrer jeg? Unnskyld.
Jeg er Penny Escher. Assistenten ansatt av forlaget ditt.
—Spionen. —Assistenten.
—Jeg fungerer som sekretær. —Jeg trenger ikke sekretær.
Da må jeg finne noe annet å ta meg til.
Å våke over meg som en hauk fordi forlaget tror jeg har skrivesperre?
Har du skrivesperre?
—Er dette til boka? —Det er brev. Til meg.
—Skriver du tilbake? —Jeg besvarer ikke brev.
Har du røkt alle disse sigarettene?
Nei, de er kjøpt slik.
De sa du var morsom.
Hva tror du om å hoppe fra taket på en bygning?
Det har jeg ikke vurdert. Jeg prøver å tenke positive tanker.
—Alle vurderer å hoppe i døden. —Jeg gjør så visst ikke det.
Det sies...
Jeg har lest det i en fantastisk deprimerende bok...
...at når man hopper i døden er det sjelden nedslaget som dreper en.
Det gjør det nok ikke bedre.
Det er et fotografi i boka. Det er gammelt, men vakkert.
Det viser liket av en kvinne som nettopp har hoppet.
Blodet omkranser hodet hennes som en glorie.
Armer og bein er vridd ut av ledd og knust, —
—men ansiktet hennes er så rolig.
Så fredfylt.
Jeg tror det er fordi hun døde med vinden i ansiktet.
Jeg får ikke drept Harold Crick. Det er derfor du er her.
Ja, for å hjelpe deg.
Hvordan kan du hjelpe meg? Du som aldri har vurdert selvmord.
Hvilken inspirasjon kan du gi meg?
De små, søte ideene du har fått i din karriere, —
—når ikke opp når en mann skal drepes.
Det forstår jeg godt.
Gjør du det? Jeg kan ikke bare...
Hvor gjerne jeg enn ville, kan jeg ikke bare kaste Harold Crick i døden.
Miss Eiffel. Kay. Jeg har vært forfatterassistent i 11 år.
Jeg har hjulpet 20 forfattere med over 35 bøker.
Og jeg har aldri bedt et forlag om mer tid.
Jeg står til din disposisjon alle døgnets 24 timer, —
—helt til siste punktum er på plass.
Jeg liker ikke verken høy musikk eller narkotika.
Og jeg skal med glede hjelpe deg med å drepe Harold Crick.
Dr. Cayly: La oss snakke sammen.
Jeg hadde en interessant passiar med en i din avdeling.
Vedkommende sa at du følte deg litt sukkelukk.
Har du fått kontornoia?
Jeg tror jeg har det bra.
Et tre tror ikke det er et tre.
Det er et tre.
Hvorfor snakket Harold med denne mannen?
Mannen var idiot.
Mannen brukte ord som "sukkelukk" og "passiar". —
—og han forklarte at trær var trær.
Selvsagt var trær trær. Det visste Harold utmerket godt.
Men han visste ikke hvorfor duften av bakverk fortsatt hang i nesen.
Hvorfor hadde Miss Pascal fått det til å prikke i huden hans?
Harold?
Unnskyld.
Hva er det som foregår, Harold?
Ingenting. Alt er helt normalt.
Hør her. Ifølge dine papirer har du ikke hatt ferie på flere år.
Hva med å ta en liten pause?
Et lite avbrekk i hverdagen.
Jeg skal vurdere det.
Jeg burde egentlig ikke gjøre dette, men...
Harold trodde armbåndsuret var i stykker.
Det falt ham ikke inn at uret ville si ham noe.
Harold konsulterte bare uret for å se hva klokken var. —
—og det drev uret til vanvidd.
Så denne onsdagskvelden mens Harold ventet på bussen—
—gikk uret plutselig i stå.
Vet noen hva klokken er?
—Den er 18.18. —Takk.
Dermed peilet uret Harold inn på en skjebnesvanger kurs.
Lite ante han om at denne uskyldige handlingen—
—skulle føre til hans snarlige død.
Hallo?
Hvorfor?
Hvorfor min død?
Unnskyld meg!
Når?
Hvor snarlig er den?
Hvor er du?
"Harold børstet sine 32 tenner 72 ganger."
Hvorfor sier du ikke noe? Jeg hørte deg godt.
"Skulle føre til hans snarlige død." Jeg hørte deg!
Kom igjen, dumme stemme. "Harold grep lampen i frustrasjon."
"I vanvidd ristet Harold den sønder og sammen uten grunn."
"Han kastet den i gulvet og sparket den gjentatte ganger."
"Harold kylte en eske papirlommetørklær gjennom rommet—
—og gikk amok i klesskapet!"
Kom igjen. Si noe...
Si noe!
"Harold var fortvilet."
Jeg er redd for at det du beskriver. Er schizofreni
Nei, det er ikke schizofreni.
Jeg hører bare en stemme inne i hodet.
Stemmen gir meg ikke ordrer. Den forteller hva jeg har gjort.
I detalj. Og med større ordforråd.
Stemmen snakker altså til deg?
Ikke til meg. Om meg.
Jeg har havnet i en form for historie.
Jeg er en figur i mitt eget liv.
Problemet er at stemmen kommer og går, —
—og det er deler av historien jeg ennå ikke har hørt.
Og jeg må avdekke dem før det er for sent.
—Før historien ender med din død? —Ja.
Ikke for å høres ut som hakk i plata, men det er schizofreni.
Du høres ikke ut som hakk i plata, men det er ikke schizofreni.
Hva om det jeg sier, er sant? Rent hypotetisk.
Hva om jeg er med i en historie, —
—selv om den bare foregår inne i mitt eget hode?
Hva skal jeg gjøre?
Du trenger medisinering.
Bortsett fra det.
Aner ikke.
Jeg ville vel henvist deg til en som har forstand på litteratur.
Det var en god idé.
Takk.
Du er altså den unge mannen med fortellerstemmen.
Og stemmen sier at du skal dø.
—Hvor lang tid har du igjen? —Jeg vet ikke.
Dramatisk ironi. Man er rævkjørt uansett.
Er du sinnssyk, eller?
Kan man si det til galninger?
Hvor mange trinn var det i trappen der ute?
—Du talte dem på veien, ikke sant? —Nei.
—Hvilken bank er du ansatt i? —Jeg jobber for skatteetaten.
Gift? Har du vært det?
Jeg var forlovet med en revisor. Hun stakk med en aktuar.
—Bor du alene? —Ja.
—Kjæledyr? —Nei.
—Venner? —Nei. jo, Dave på jobben.
Hvordan høres han ut, denne fortelleren?
Det er en kvinne. En kvinne.
Virker hun kjent? Er det en kvinne du kjenner?
Nei.
Rakk du å telle flisene på toalettet?
Jeg talte ikke flisene.
—Kaffe? —Nei takk.
—Så hun fortalte deg at du skal dø? —Hun vet ikke at jeg kan høre henne.
Men hun sa det. Og du trodde på henne.
—Hun har hatt rett før. —Med hensyn til hva?
—Holdningen min til jobben. —Du hater den.
Ikke akkurat innsiktsfullt, vel? jobben er nr. 1 på folks hatliste.
Trafikken er nr. 2, forsvunne sokker nr. 3. forstår du?
—Tror du det om jeg sier du skal dø? —Nei. Jeg kjenner deg jo ikke.
Du kjenner jo ikke fortelleren heller.
—Crick, jeg kan ikke hjelpe deg. —Hvorfor ikke?
Jeg er ikke ekspert på sinnslidelser, men på litteraturteori.
Og så langt har det ikke vært noe litterært over deg.
Stemmen du hører, kan umulig være en forteller, —
—for det er ikke stort å fortelle.
Jeg underviser dessuten i fem fag, veileder to doktorgradsstudenter, —
—og jeg er livredder i svømmehallen.
Hva med å skrive dagbok?
Skriv ned det hun sier. Det er mitt eneste forslag.
Jeg husker knapt noe annet enn:
"Lite ante han om at denne uskyldige handlingen—
—skulle føre til hans snarlige død."
—Hva? —"Lite ante han..."
—Sa du "lite ante han"? —Ja.
Jeg har skrevet avhandlinger om "lite ante han".
Jeg har basert undervisning på "lite ante han".
Jeg har holdt et helt seminar om "lite ante han".
Dæven steike, Harold...
"Lite ante han" betyr at det er noe han, og du, ikke vet.
Visste du det?
Kom tilbake på fredag.
Nei, du kan være død på fredag. Kom i morgen kl. 9.45.
For et øyeblikk siden ville du ikke hjelpe meg.
Det var en åpenbaring av et øyeblikk.
Harold var fordypet i tanker.
På den korte strekningen fra Born Boulevard til Euclid Avenue—
—måtte alle beregninger og regler og all presisjon i Harolds liv —
—svinne hen i bakgrunnen.
Ved en storartet tilfeldighet var det nettopp i dette øyeblikket—
—at Ana Pascal dukket opp.
Miss Pascal.
Jeg er Harold Crick fra skatteetaten.
—Vil du sitte? —Nei.
—Det er 11 ledige seter. —Det blåser jeg i.
Hvordan går det med deg?
Elendig. Jeg har fått bokettersyn.
—Forståelig nok. —Av en ekkel type også.
Jeg skylder deg visst en unnskyldning.
Hos skatteetaten avlegger man mange prøver før man blir ansett.
Dessverre for deg må vi ikke avlegge prøve i takt og tone.
Jeg vil gjerne unnskylde...
...at jeg beglodde deg.
Unnskyld.
Du er tilgitt.
Men bare fordi du stammet.
Er du også hyppig bruker av offentlige transportmidler?
Nei. Jeg er bare sent ute.
Har du en flaggbrenning å rekke?
Ikke helt.
Jeg skal på møte i Foreningen for Revolusjons— og Kniplingsentusiaster.
Vil du bli med?
Jeg har glemt fingerbølene og sosialistbrosjyrene mine hjemme.
Harold småpratet nervøst.
—Du har veldig rette tenner. —Det ble bare sludder.
Takk. De er ekte.
Harold regnet ut sjansene for å gjøre seg til latter—
—i forhold til varigheten på småpraten.
Jeg skal av her.
Han var oppstemt og overrasket—
—over det en smule flørtende møtet med Miss Pascal.
Så oppstemt at han gikk av bussen—
—hele 27 kvartaler for tidlig og måtte gå resten av veien.
Du gir ikke opp.
Hva handler "Du er ikke bedre enn meg" om. Emmett Cole?
Den handler om å være til stede i verden.
Kom inn.
Crick, stig på.
—Hvordan går det? —Fint.
Bare slå av det der.
fortelleren har tilsynelatende ikke drept deg ennå.
Sitt ned.
—Talte du trappetrinnene? —Nei.
Jeg har satt sammen en prøve med 23 spørsmål—
—som burde fortelle oss noe mer om fortelleren.
—Howard... —Harold.
Spørsmålene kan virke fjollete, men det er viktig at du er ærlig.
Vi vet det er en kvinnestemme. historien omhandler din død.
Den er samtidig, på engelsk, —
—og forfatteren har formodentlig god kjennskap til byen.
Første spørsmål:
Er det nylig etterlatt gaver utenfor døren din?
Tyggegummi, penger, en stor trehest?
—Bare svar. —Nei.
Gir du deg i kast med å løse mordgåter i store luksusvillaer...
La meg snakke ut. ...Hvor du ikke er blitt invitert?
Nei, nei.
På en skala fra 1 til 10, Hvor sannsynlig er det—
—at noen vil likvidere deg?
1 er høyst usannsynlig, 10 er mordere på hvert gatehjørne.
—Aner ikke. —Jeg skal omformulere.
Er du konge av noe?
—Som hva da? —konge av ditt lokale bowlingsenter.
—Bowlingkonge? —Ja. Eller trollenes konge.
konge av et hemmelig land under gulvet ditt.
Nei da. Det er jo latterlig.
Enig. Men det latterlige er et godt utgangspunkt.
—Har deler av deg annen opprinnelse? —Om jeg har en annen manns armer?
Kan du ha vært lagd av stein, tre, lut eller likdeler?
Eller kanskje av viet jord?
Hva har disse spørsmålene med saken å gjøre?
Ingenting. Men vi må avskrive dette for å avdekke din historie.
Jeg har nå utelukket halvparten av gresk litteratur, —
—sju eventyr, ti kinesiske fabler og slått fast—
—at du ikke er Hamlet, Scout Finch, Miss Marple, —
—Frankensteins monster eller en golem.
Er du ikke lettet over at du ikke er en golem?
jo, jeg er lettet over at jeg ikke er en golem.
Har du magiske krefter?
—Tør jeg spørre hva vi gjør her? —Vi forestiller oss bilulykker.
—Kan vi ikke gjøre det innendørs? —Nei.
Visste du at 41% av alle ulykker skjer i dårlig vær?
Det samme gjelder 90% av alle tilfeller av lungebetennelse.
Lungebetennelse. Interessant måte å dø på.
Men Hvordan skulle Harold få lungebetennelse?
—Har du skrevet noe i dag? —Nei.
Har du lest diktene jeg foreslo? Lagd en ordliste? Kjøpt nytt papir?
Ingen av delene.
Å sitte i regnet skriver ikke bøker.
Det viser tydelig Hvor mye du vet om å skrive bøker.
Hva er dette?
Informasjon om nikotinplaster.
Jeg trenger ikke nikotinplaster. Jeg røyker sigaretter.
—Det kunne vært til hjelp. —Hjelp?
Hjelp til hva?
Til å skrive en roman?
Til å redde livet ditt.
Jeg skal ikke redde liv.
Jeg skal det motsatte.
—Hva er ditt yndlingsord? —Multiplum.
—Har du noen ambisjoner? —Nei.
—Om å erobre Russland? —Nei.
—Vinne en plystrekonkurranse? —Nei.
—Du må da ha noen ambisjoner. —Det tror jeg ikke.
En underbevisst drøm. Tenk deg om.
Jeg har alltid ønsket meg et mer musikalsk liv.
—Som i "West Side Story"? —Nei.
Som...
Jeg har alltid hatt lyst til å lære meg å spille gitar.
Vi skal nå avgjøre om du er med i en komedie eller en tragedie.
Calvino skrev:
"Sannheten enhver historie forholder seg til, er tosidet:"
"Livet går videre, og døden er uunngåelig."
I tragedien dør du, i komedien blir du gift.
Komediehelten forelsker seg gjerne i en person som introduseres senere.
En person som vanligvis hater helten.
Men hvem skulle kunne hate deg, Harold?
Professor, jeg jobber for skatteetaten.
Alle hater meg.
Greit nok. Har du møtt noen som hater deg som pesten?
Jeg skal revidere en kvinne som ba meg drite og dra.
Det høres ut som en komedie.
Jobb videre med det.
—Fire av disse? —Jeg fikk ikke med honning.
Lulu, kan du gi Larry litt honning?
Mr. Crick, du er tidlig ute.
—Har du mange å presse for penger? —Nei, bare deg.
—Kukicha—te og bananbrød. —Stemmer.
I dag bør jeg kunne komme fram til at du bare skylder 22%.
Jeg betaler ikke uansett prosentandel, Mr. Crick.
Nei, men prosentandelen avgjør Hvor stor celle du får.
Du kan godt kalle meg Harold.
Jeg vet det. Men jeg vil ikke.
—Denne er til Ramona. —Takk.
Hva er det du noterer?
Ingenting.
La oss begynne med regnskapspapirer—
—og kvitteringer for de siste tre årene.
Hva er dette?
Papirene mine. Skattepapirene mine.
—Oppbevarer du dem slik? —Nei. Jeg er faktisk pertentlig.
Jeg kastet dem i en eske bare for å plage deg.
Hvordan går det?
Hvordan var Aruba?
Miss Pascal? Kan jeg få spørre om noe?
Er dette nitallet et sjutall?
Jeg gjetter at det er sju.
Trenger du hjelp?
Der har vi jo skatteoppkreveren. "Du kan kalle meg Harold."
Hvordan går det med regnskapet? Finner du dine 22%?
11 ganger 2. Det er primtall. Skal du beskatte dassen?
—Kan jeg gå på dass, da? —Vær så god.
—Da går jeg på dø. —Farvel.
Farvel.
—Vil du ha en småkake? —Nei.
De er varme og klissete. Rett ut av ovnen.
Jeg liker ikke småkaker.
Liker du ikke småkaker?
Hva er det som feiler deg?
—Alle liker jo småkaker. —Jeg vet det.
Etter en veldig fæl møkkadag...
Har du aldri fått melk og småkaker av mora di?
Nei. Hun bakte aldri.
Jeg fikk bare småkaker fra butikken.
Sett deg ned.
Nei. Sett deg.
—Spis en småkake. —Jeg kan virkelig ikke.
Mr. Crick, du har hatt en møkkadag.
Jeg vet du hadde det. Jeg sørget for det.
Ta småkaka, dypp den i melken—
—og spis den.
Det er virkelig godt.
Når bestemte du deg for å bli baker?
—På college. —Gikk du på kokkeskole?
Jeg studerte juss på Harvard.
—Unnskyld. Jeg gikk ut fra... —Jeg ble aldri ferdig.
—Skjedde det noe? —Nei.
Jeg Kom bare inn på nød og neppe.
De tok meg bare inn på grunn av essayet mitt.
Jeg skrev jeg ville gjøre verden bedre med utdannelsen min.
Men vi måtte jo jobbe i kollokviegrupper, —
—og det kunne ta hele natten.
Så jeg bakte slik at vi kunne stille sulten mens vi jobbet.
Jeg kunne bake en hel ettermiddag, —
—og så tok jeg med godsakene til kollokvie.
Alle elsket dem. Spis.
Jeg lagde havregrynkaker, peanøttsmørstenger, —
—macadamia—nøttekaker med mørk sjokolade.
Folk spiste og jobbet mer intenst og fikk bedre karakterer.
Så Kom det flere og flere til, og jeg tok med flere kaker.
Jeg lette alltid etter nye oppskrifter, og snart lagde jeg...
...croissanter med ricotta og aprikos.
Mokkastenger med mandelglasur.
Og luftig sitronkake med syrlig ferskenglasur.
Etter semesteret hadde jeg 27 kollokviepartnere, —
—åtte kladdebøker fylt med oppskrifter—
—og et snitt på 4.0.
Så jeg sluttet.
Hvis jeg skulle gjøre verden bedre, ville jeg gjøre det med småkaker.
Liker du dem?
Ja.
Det er fint.
Takk for at du tvang meg til å spise dem.
Jeg må gå. Takk for småkakene.
—Ta resten med hjem. —Nei takk.
jo, det ville glede meg.
Jeg vil gjerne, men jeg kan ikke.
Det regnes som en gave.
—Jeg burde ikke ha spist noen. —Jeg skal ikke si det til noen.
—Men hvis du gjorde det. —Jeg skal ikke gjøre det.
—Tror du jeg ringer? —Jeg vil veldig gjerne kjøpe dem.
Hva sier du til det?
Da blir det ingen problemer.
—Hva er det? —Nei.
—Gå hjem. —Det er ikke noe problem.
Gå hjem.
Du bakte de kakene til meg, ikke sant?
Du ville være hyggelig, og jeg ødela alt.
Dette høres nok helt uforståelig ut, men...
...jeg tror jeg er med i en tragedie.
Professor, jeg mislyktes totalt. Nå liker hun meg enda mindre.
—Ja, det er storartet. —Hvordan det?
Du beviste noe annet.
Stemmen er åpenbart avhengig av dine handlinger.
Den kommenterer når du stiller klokken eller tar bussen.
Selv når du pusser tennene. Kanskje det er du selv—
—som fører historien videre.
—derfor prøver vi noe nytt. —Hva?
—Å gjøre ingenting. —Hva med frøken Pascal?
—Glem henne. —Hun er det eneste jeg tenker på.
Hvis du vil overleve, må du prøve noe annet.
—Altså å gjøre ingenting? —nettopp.
—Ingenting? —La meg forklare det igjen.
noen historier drives fram av eksterne hendelser.
Andre drives av karakterene.
Hvis jeg går gjennom døra, drives historien om meg videre.
Hvis jeg blir her, går historien i stå.
Og hvis jeg blir her, kommer jeg for sent.
Ikke gjør noe i morgen.
Bli hjemme. Ikke ta telefonen, åpne døra eller pusse tennene.
—Hva med jobben? —Ring og si at du ikke kommer.
Du må ikke drive historien fram. Kanskje historien finner deg.
Marshall, du bruker ikke beina.
Dette er gjessenes eneste hjem. En liten sjø øst i Polen.
Forurensing fra en fabrikk dreper de små fiskene og insektene—
—som dyrene lever av.
Forsøk på å flytte fuglene til andre våtområder har mislyktes.
Kanskje det er det velkjente som holder på dem.
Eller kanskje de frykter å miste sitt felles minne—
—om de engang så vakre omgivelsene.
Det går fort opp for vinkekrabbene—
—at vadefuglen de en gang fryktet. Nå er byttet deres.
Den sårede fuglen vet hva som venter den.
Det desperate fluktforsøket understreker håpløsheten.
Primatenes sørgmodige øyne vil bli revet ut—
—og solgt til kosmetikkindustrien—
—som bruker dem til forsøk med maskara og kunstige tårer.
Apenes pels blir flådd av kadavrene—
—og sydd sammen til putetrekk eller tepper.
Mr. Sebra ville slukke tørsten. —
—men det er andre gjester på Moder Jords restaurant. Au!
Og hva serverer en ørn med brune bønner og en flaske chianti? En ål!
Og igjen!
Krokodillen vil visst ha antilope for å fjerne den salte sebrasmaken.
Her er en kamp folk elsker å vedde på.
Et desmerdyr mot en kobra er alltid uforutsigbart.
Denne gangen er det visst kobraen som har taket på desmerdyret.
—Hva er det dere gjør?! —Dæven steike. Stopp kranen!
—Hva gjør dere? —Hva gjør du?
—Jeg så fjernsyn. —Vi river ned bygningen.
Jeg bor her!
—Er det et fjernsyn? —Ja, det er mitt.
—Hva gjør det der inne? —Jeg bor her. Jeg har sakene her.
Navnet står på dørklokka. Harold Crick, leilighet 2B.
McCarthy nr. 1893.
—Sa du 1893? —Ja!
Au da.
Kanskje det ikke var et plottelement. Det kan ha vært en tilfeldighet.
Å møte en forsikringsagent når polisen går ut, er tilfeldig.
Å få brev fra keiseren om at han kommer innom, er et plottelement.
Å få leiligheten sin spist av en diger maskin—
—er noe helt annet.
Harold, du er ikke herre over skjebnen.
—Jeg vet det. —Gjør du det?
Bli med meg.
Tom, la det der stå.
Du hadde rett. fortelleren vil kanskje drepe deg.